Edgars Kupčs: ja kāds ierēdnis vai politiķis ir dusmīgs, darbs ir padarīts labi
![Edgars Kupčs: ja kāds ierēdnis vai politiķis ir dusmīgs, darbs ir padarīts labi](/uploads/articles/2019/02/239945__5c6404e9529f4.jpg)
Latvijas Žurnālistu asociācija turpina
interviju sēriju mediju kritikas projektā. Viens no žurnālistiem, kurš pēdējā
laikā bieži tiek piesaukts politiķu un pašvaldības amatpersonu pret
žurnālistiem vērstos tekstos, ir Latvijas Radio korespondents Edgars Kupčs. Par
viņu sūdzas gan pašvaldību amatpersonas, gan medija uzraugi, gan politiķi. Viņu
draud atlaist, tiesāt. Tomēr žurnālists turpina strādāt, kritizē, meklē
nesakritības, nelikumības, aizdomas un pārdomas raisošus faktus un notikumus,
jo uzskata, ka mums tas ir jāzina.
– Bija laiks, kad par žurnālistu Edgaru Kupču zināja salīdzinoši maz.
Pēdējā laikā tavs vārds tiek locīts dažādās auditorijās. Ne tikai tāpēc, ka tu
vienkārši esi žurnālists vienā no populārākajiem medijiem Latvijā. Tevi draud
atlaist politiķi, par tevi sūdzas pašvaldību amatpersonas. Tu esi saukts par
meli, viltus ziņu autoru, uzpirktu. Kā un vai tas ietekmē tavu darbu?
Protams, ka ietekmē, un katru reizi tā ir laba ziņa. Tas ir
mana darba novērtējums. Tas mani padara stiprāku. Es vairāk domāju, kā es
strādāju, lai lamas nav pamatotas. Ja kāds ierēdnis vai politiķis, vai politiķa
draugs ir dusmīgs, tātad darbs ir padarīts labi. Ja [Ventspils domes
atstādinātais mērs] Lembergs piesauc mani vienā “kompānijā” ar [LTV žurnālistu]
Leitānu, [“Ir” galveno redaktori] Ločmeli, man ir gods būt šādā sarakstā. Tas
nav pazemojums. Ja kādam nepatīk, tad ir pamats šādiem rakstiem, sižetiem un
par šīm lietām jāturpina interesēties. Ir jāuzdod interesējošie jautājumi, lai
nav tā, ka Lemberga preses konferencēs iepriekš sagatavotus jautājumus uzdod
tikai domes sabiedrisko attiecību speciālisti.
– Vai savā darbā jūti, ka pēdējā laikā uzbrukumu žurnālistiem ir vairāk,
kāpēc tā?
Bija vairāk. Un var izskaidrot, kāpēc vēršanās pret
žurnālistiem notika tik intensīvi. Politiķi un topošie politiķi saprata, ka
sabiedrība vēlas aizvien radikālākus cilvēkus pie varas, jo ir apnikusi
pelēcība. Tad arī rodas radikālie spēki, kas visus saliks cietumā, padzīs. Un
šī publiskā agresivitāte, zināms radikālisms vēršas ne tikai pret politiķiem,
kas ir pie varas, bet arī pret žurnālistiem, pret vēlētājiem, kas neatbalsta
šos karstgalvjus.
Ļoti pozitīvi bija tas, ka pēdējo parlamenta
priekšvēlēšanu posmā žurnālisti tomēr spēja vienoties, nevis konkurēt, un
daudzas agresijas “spoguļoja” mazāk. Ir dabīgi, ka žurnālistā rodas ignorance
pret kādu topošo politiķi, kurš grib diktēt žurnālistiem dienaskārtību, nosauc
tos par stulbeņiem, kuri nezina, kas valstīt ir svarīgākais.
Pavisam traki, ja politiķis sāk cilāt žurnālista privāto
dzīvi. Tajā pašā laikā varbūt žurnālistiem vienkārši ir jāaudzē bieza āda un
jāsaprot, ka šāda interese būs. Arī man labāk patīk stāvēt aiz diktofona, bet
es, protams, neesmu publiska persona un man nebūtu ne par ko jātaisnojas. Ja
rastos interese par manu privāto dzīvi, es uzdotu to pašu jautājumu, ko uzdodu
sev katru reizi, veidojot sižetu radio, – kur ir sabiedrības ieguvums, kāpēc
šis jautājums ir svarīgs, kā mana personīgā dzīve ietekmē manu darbu un darba
rezultātu.
– Kādi argumenti liek turpināt strādāt ar pretrunīgiem sižetiem? Domāju,
jau sākot interesēties un uzdot jautājumus, bieži zini, ka atkal sekos sūdzības
un pārmetumi?
Turpināt liek mans amata nosaukums. Ja es to nedarīšu, man
būs grūti saprast, ko es vispār daru šajā nozarē. Aprakstoša un līdzīga
žurnālistika nav mans lauciņš, es neprotu, un mani tas neinteresē. Ja es
neveidotu savus sižetus, man būtu jāiet strādāt dārzkopībā.
– Vai pastāvīgie “sižetu varoņu” iebildumi nerada pašcenzūru, kad
atsakies no kādiem darbiem?
Sūdzības gan nerada pašcenzūru. Drīzāk izvērtēju, vai pārāk
lielu uzmanību nepievēršu kādai konkrētai pašvaldībai. Iepriekšējā darba
pieredze man lika pievērst ļoti lielu uzmanību Jelgavai. Un tas man nāk līdzi,
es zinu, kas tur notiek, zinu, kur skatīties, kur meklēt. Bet katru dienu
sižets par Jelgavu Latvijas Radio būtu par traku klausītājiem. Kaut mierīgi to
varētu izdarīt. Un tad ir pašcenzūra – ja ir aizdomas par 16 miljonu iepirkumu,
stāstu, ja ir divi miljoni ar tādām pašām aizdomām, varbūt neziņošu, kaut gan
arī šie divi miljoni ir svarīgi.
Nosacīti pašcenzūra strādā attiecībā uz Ogri. Tur tiešām bija
mana kļūda. Veidoju sižetu, ka Ogres mērs ir parakstījis vienošanos ar visiem
Ogres žurnālistiem, ka tie neko sliktu par viņu neziņos. Nevarēju teikt – visi
žurnālisti, nezinu jau, cik Ogrē žurnālistu. Saņēmu aizrādījumu arī no
[Latvijas Žurnālistu] asociācijas. Kopš tā laika Ogres manos sižetos nav, kaut
arī tur tāpat ir gan dīvaini iepirkumi, gan citādas dīvainas lietas. Es
vienkārši nepievēršu tik lielu uzmanību kā citām Latvijas pilsētām.
– Cik bieži tu saņem sūdzības? Cik bieži apmeklē ētikas komisijas? Vai
ir kāda atvērta tiesu lieta šobrīd?
Kādu brīdi man likās, ka komisijas būs reizi mēnesī, bet
tagad tā nav. Kādas divas trīs komisijas gadā. Bet tas ir labi, ka notiek šādas
komisijas. Tajās sapulcējas visu Latvijas Radio struktūru pārstāvji un diskutē
par konkrēto sižetu. Labi, ka nedzīvojam laikos, kad atnāk viens priekšnieks un
pasaka – būs vēl viena sūdzība, un es tevi atlaidīšu. Līdz šim ētikas komisijas
ir spriedušas, ka pārkāpumu manā darbā nav. Tāpat kā tiesas – ir viena
tiesvedība, kur pirmās divas instances ir atzinušas – pārkāpuma nav. Tas
liecina, ka lielu kļūdu manā darbā nav.
– Vai ir bijuši sižeti, kurus tomēr neesi publiskojis?
Tādu nav bijis. Ir bijusi savākta informācija, bet atturējusi
doma, ka visiem Latvijas Radio klausītājiem tas varētu nebūt svarīgi. Piemēram,
vai tas būtu svarīgi visas Latvijas klausītājiem, ka vienai bibliotēkai ir
mainīts statuss, lai tur varētu ierīkot privātmāju. Ir arī gadījumi, kad
informācija jāgaida, lai sižets būtu pienācīgs. Piemēram, par to, ka slimnīca
atkārtoti izmanto jau lietotos instrumentus. Ir šāda informācija, ir viena
medmāsa, kas par to runā. Bet vajag vēl kādu avotu, un nācās gaidīt mēnešiem, ik
pa laikam interesējoties un “čamdoties apkārt”, kamēr saņemas vēl kāda runātāja
un var veidot sižetu sēriju par šo tēmu.
– Vai darbs sabiedriskajā medijā atšķiras no darba privātā? Kā? Vai
atbildība ir citāda?
Pēc manas darba pieredzes atšķirība ir ļoti būtiska. Savulaik
es sāku strādāt privātā medijā koncerna sastāvā, kur bija pašsaprotamas tādas
žurnālistikas vērtības kā neatkarība, demokrātijas stiprināšana. Tā bija
sākumā. Bet, mediju uzņēmumam nonākot vietējās privātās vai politiķu rokās,
atklājās, ka šīs vērtības īpašniekiem nemaz nav vajadzīgas. Īpašnieki iecēla
jaunu galveno redaktoru, samazināja kolektīvu. Sākās norādījumi, ka par šo vai
citu pašvaldību nevajag rakstīt tik slikti, jo nevarēs dabūt reklāmu. Galvenais
redaktors izvēlējās par kādām tēmām neziņot vai ziņot mazākā apjomā, nekā
vajadzētu. Tas nozīmēja satura vājināšanu, saturu mazāk nozīmīgu lasītājiem un
izdevīgāku vietējai varai.
Savukārt sabiedriskajā medijā es varu darīt, ko gribu, ar to
nesaprotot visatļautību, bet to, ka neviens temats, ja spēšu to aizstāvēt,
nepaliks ārpus ētera. Un tā ir atšķirība – sabiedrības intereses stāv pāri
visam. Ietekmēt grūtāk, jo izlemšanā piedalās kolektīvs, nevis viens atsūtīts
cilvēks.
– Vai sabiedriskie mediji spēj pildīt savus uzdevumus pilnvērtīgi? Kas
pietrūkst?
Sabiedriskajiem medijiem vienmēr naudas pietrūkst. Ja ir
“piešpricētas” naudas, tad sabiedriskie mediji var kļūt interesantāki, ar
lielāku informācijas apjomu nekā nabadzības apstākļos. Kaut gan arī tad
sabiedriskie mediji var ziņot par tēmām un gatavot saturu, ko privātie mediji
bieži nevar atļauties. Tā ka informācija sabiedriskajos medijos ir plašāka un
vispusīgāka.
– Vai sabiedriskie mediji ir pasargāti no politiķu vai citu trešo pušu
iejaukšanās? Vai šādas bažas ir pamatotas? Vai sabiedriskie mediji ir vairāk
pakļauti potenciālajām ietekmēm?
Bažām par politiķu ietekmi uz sabiedrisko mediju iegansts ir
vienmēr. Saeimas komisija, kurā pārstāvēti noteikti politiskie spēki, ieceļ
sabiedrisko mediju uzraugu, kas reizē ir arī kapitāldaļu turētājs. Bažas par
to, ka uzrauga locekļi ir ne tikai politiķu izraudzīti, bet arī ietekmēti, nav
nemaz tik pārspīlētas. Mēdz būt arī pie mums, radio, ka politiķi piezvana
valdei un saka, kas nav paticis ziņās. Un valde izsauc Ziņu dienesta vadību un
prasa skaidroties.
Ja politiķu interese noteikt mediju dienaskārtību nebūtu tik
liela, tad nebūtu šādu zvanu un izteikumu publiskajā telpā, ko vajadzētu un ko
nevajadzētu sabiedriskajiem medijiem ziņot. Tā ka daudzi politiķi grib diktēt
dienaskārtību sabiedriskajos medijos, kam ir liela auditorija un sabiedrības
uzticība. Tieši tāpēc politiķi jātur vēl lielākā gabalā no sabiedriskajiem
medijiem.
– Vai pats esi saņēmis politiķu norādījumus, aizrādījumus?
Izņemot to, ka esmu atlaižamo sarakstā, man neviens politiķis
nezvana un nesaka, kas man būtu vai nebūtu jādara. Bet bija saķeršanās ar
Gobzemu, kas bija “KPV.LV” premjera amata kandidāts.
Vasarā sociālajos tīklos Gobzems visu laiku solīja kaut kādus
atklājumus – atklāšu rīt, atklāšu rīt. Un es pie viena šāda pierakstīju “rīt”.
Sakaitētajā priekšvēlēšanu gaisotnē tas Gobzemā radīja emocijas. Tas beidzās ar
to, ka viņš paziņoja, ka atlaidīs mani no darba uzreiz pēc vēlēšanām. Kā
redzam, kopš vēlēšanām pagājuši divi mēneši, bet Gobzems mani atlaidis nav. Pēc
tam viņš taisnojās, ka tas bijis emociju karstums, jokošanās. Bet tas tomēr
pierāda, ka potenciālajam politiķim šķiet, ka tik viegli kārtojamas lietas šajā
valstī. Var izrādīties, ka tik viegli nemaz nav. Var jau būt, ka tas bija
vienkārši pieredzes trūkums, kad liekas, ka, iesitot otram pa galvu ar lāpstiņu
kā smilšu kastē, var dabūt, ko grib, pievākt visu sev.
Tomēr allaž jāpatur prātā, ka kāds var sagribēt izrēķināties
un dabūt nost no ceļa. Redzot, kā žurnālistiem tiek draudēts ASV, demokrātijas
citadelē, normālu mediju neesamību vai apspiestību Ziemeļkorejā un Krievijā,
bīstamība pastāv.
– Nav noliedzams, ka bieži esi izaicinošs, skandalozs. Atļaujies
sociālās tīklošanas vietnēs paust pretrunīgi vērtējamus spriedumus, arī nupat
esi publicējis atvainošanos par saviem izteikumiem. Kāpēc tu to dari, zinot, ka
tam būs dažādi vērtējumi?
No vienas puses, arī es esmu iedzīvotājs, kuram mēdz būt
viedoklis par visu ko. Kopš sociālo tīklu sākuma šādi viedokļi nepaliek tikai
virtuvēs un gaiteņos, tos var paust publiski. No otras puses, es nevaru
apgalvot, ka esmu tikai privāta persona. Protams, ka esmu arī žurnālists, kas
pauž kaut kādus uzskatus. Jā, ir situācijas, kur esmu bijis pārāk kritisks, un
kolēģi mēdz man atgādināt BBC nostāju, ka žurnālists arī tīklos saka tikai to,
ko var pateikt ēterā. Tomēr gadās, ka pasaku ko kritiskāku. Visbiežāk viedokļi
ir par jomām, kur es neveidoju sižetus. Savukārt, ja esmu ko teicis par kādu
mēru vai politiķi, tas neveido manu viedokli sižetā. Es varu ar šo cilvēku pēc
tam runāt, vaicāt viedokli, no tā neizrietēs mana attieksme. Kaut gan
žurnālistam, protams, kaut kāda attieksme ir jebkurā sižetā, ja vien tas nav
par sacensībām bērnudārzā.
– Tad sociālās tīklošanas vietnēs paud viedokli kā privātpersona vai
žurnālists, vai te ir jābūt robežai?
Pretrunīga lieta. Ja es nepaudīšu nekādu viedokli, kāpēc
vispār būt sociālajos tīklos? “Facebook” ir mana privātā dzīve un draugiem,
“Twitter” – vietne, kur es informēju, paužu attieksmi pret notiekošo.
– Kāpēc tev ir būtiskas aktivitātes soctīklos? Komunikācija ar
sekotājiem? Tev ir visai daudz sekotāju.
Par sekotājiem es īpaši bieži nedomāju. Dažreiz pat brīnos,
ka kāds man nepazīstams cilvēks kaut kur sāk stāstīt par to, ko es esmu
ierakstījis tviterī. Bet tā ir tā iziešana no virtuves. Tā ir mikroblogošanas
vietne, kur var izklāstīt savas domas, var reaģēt. Pasaule kļuvusi atvērta, var
redzēt politiķu vai citu personu publiskajā telpā pausto. Ja Iesalnieks saka,
ka krievi ir izsūtāmi, var ar viņu padiskutēt. Arī tas veido manu un sekotāju
viedokli un vērtējumu par politiķi. Sava veida “brīvais mikrofons”.
– Sociālās tīklošanas vietnes šobrīd daudziem aizvieto tradicionālos
medijus. Bet tur būtībā informācija tiek uztverta virsrakstu līmenī. Kā tas
ietekmē un vai ietekmē sabiedrības informētību?
“Twitter” ir burbulis. Es sekoju tiem, kuri man patīk vai
kuros ir vērts ieklausīties.
Notikumu ir ļoti daudz, un informācijas ir gūzma. “Twitter”
ir tā rezultāts. Cilvēks nespēj visā iedziļināties, labi, ka spēj pārskriet
pāri. Arī es sava intensīvā darba dēļ nespēju “Panorāmu” vai brīvdienu ziņas
vienmēr noskatīties. Tad izvēlos pārskriet virsrakstiem. Droši vien, ka tā ir
daudziem. “Twitter” nav tā vietne, kur pretendēt uz padziļinātas informācijas
ieguvi, bet caur “Twitter” sekotājiem tomēr var analītisku informāciju
“iebarot”.
– Kā tu vērtē mediju vidi Latvijā?
Man ir prieks, ka valsts ir sapratusi, ka bez medijiem valsts
nākotne nebūs īpaši laba, un sākusi medijus atbalstīt. Daļa vismaz var
noturēties virs ūdens un radīt labu saturu. Arī politiķos šai domai būtu
jānostiprinās.
– Tu esi strādājis reģionālajā presē? Kā vērtē reģionālo presi Latvijā?
Kāda tai ir nozīme, un kādai tai jābūt?
Vieta šiem medijiem ir. Reģionālie mediji ir vajadzīgi, par
to šaubu nav. Bet viņiem ir jārēķinās ar dzīves realitāti, iedzīvotāju skaitu,
mediju patērēšanas ieradumu maiņu, pāreju uz internetu. Droši vien jāaizmirst
vecie laiki, kad katrā rajonā bija pa savai avīzītei.
Realitāte ir tāda, ka sabiedrība trūkuma apstākļos bieži
izvēlas domju sagatavotos pašvaldību izdevumus, nevis īstu žurnālistiku. Tam
seko mazākas tirāžas īstajos medijos, mazāk reklāmu ieņēmumu, mazāks kolektīvs
un zemāka žurnālistikas kvalitāte. Ko ar to darīt? Jāsaka mediju īpašniekiem –
ja jūs neskatīsieties uz vietējo varu pirkstiem, tad nebūsiet vajadzīgi arī
tiem palikušajiem lasītājiem, jo preses relīzes sagatavos domes pašas.
Pašlaik gan liekas, ka reģionālie mediji nespēs bez valsts
atbalsta ilgstoši pastāvēt. Tiem ir arī sociāla un izglītojoša funkcija, un tie
ir jāatbalsta valsts līmenī, nevis pašvaldībai, lai nebūtu interešu konflikta.
– Kas varētu būt tie apstākļi, kas liktu tev aiziet no medijiem?
Mediju vide, kurā es strādāju un kurā varu strādāt, ir ļoti
šaura. Ja nāktos aiziet no Latvijas Radio vai mani atlaistu, būtu sarežģīti
izdomāt, ko darīt tālāk. Mediji, kur es redzētu sava darba turpinājumu, ir
saskaitāmi uz vienas rokas pirkstiem, turklāt tā roka gaterī pabijusi. Bet
pašlaik nav tādu apstākļu, lai es pamestu darbu Latvijas Radio, darbs ir ļoti
interesants, un katru dienu varu darīt ko citu. Kādreiz jokoju – kad kļūšu
vecs, iekopšu stādaudzētavu. Ceru, tas tiešām notiks, kad būšu vecs, nevis kad
Gobzems mani atlaidīs.
– Kādu redzi jēgu savam darbam?
Šodien biju intervēt [bijušo domes vicemēru] Ameriku, un viņa
birojā skanēja Latvijas Radio. Tad es nopriecājos – re, ameriki un ušakovi var
ātri uzzināt visu, ko par viņiem ziņo. Līdzīgi ikviens iedzīvotājs. Jā, es
nevaru nelikumīgo iepirkumu atcelt, bet es varu izstāstīt, lai par to uzzina
visa sabiedrība. Pat ja pie Saeimas nepiketē pūļi, tas nenozīmē, ka sabiedrība
nedomā. Strādājot Latvijas Radio, šī atdeve ir tieša. Varbūt to nejūt tik ļoti,
kā tas ir reģionālajā presē, kur var ātrāk panākt jēdzīgus saistošos
noteikumus. Lielajos medijos to iespējams panākt ar lieliem projektiem,
saslēdzoties Latvijas Radio, LTV, lsm.lv, piemēram, kā ar “Sistēmas bērniem”.
Tad lielas pārmaiņas var notikt, bet jēga ir arī no mazajiem ikdienas darbiem.
Par to, ka ikdienā darām savu darbu, nav katru dienu jāsaņem uzslavas vai
paldies, tas ir mūsu pienākums, līdzīgi kā jebkuram citam jebkurā citā nozarē.
Intervija sagatavota ar Sabiedrības integrācijas fonda atbalstu no Latvijas valsts budžeta līdzekļiem.
Par saturu atbild Latvijas Žurnālistu asociācija.
Foto: no arhīva
Kategorijas
- Vietējās ziņas
- Jelgava
- Jelgavas novadā
- Ozolnieku novadā
- Latvijas ziņas
- Dobeles, Tērvetes un Auces novadā
- Ekonomika
- Uzņēmējdarbība
- Darba tirgus
- Citas ziņas
- Eiro 2014
- Politika
- Vēlēšanas 2011
- Saeimas vēlēšanas
- Citas ziņas
- Pašvaldībās
- Pašvaldību vēlēšanas 2017
- Saeimas vēlēšanas 2018
- Eiropas Parlamenta vēlēšanas 2019
- Asā hronika
- Policijas ziņas
- VUGD
- Tiesu ziņas
- Citas ziņas
- Kultūra un izklaide
- Teātri
- Izstādes
- Bibliotēkas
- Koncerti
- Citas ziņas
- Kas? Kur? Kad?
- Sports
- Basketbols
- Futbols
- Vieglatlētika
- Citas ziņas
- Hokejs
- Volejbols
- Veselība
- Aktuāli
- Padomi
- Slimnīcās
- Citas ziņas
- Stārķa ziņas
- Lietotāju raksti
- Foto/Video
- Reklāmraksti
- Citas ziņas
- Laikraksta arhīvs
- Afiša
- Izstādes
- Pasākumi un izstādes
- Chocolate & Pepper
- Video
- Aizsaulē
- Statiskas lapas
- Centrāle!
- Dzīvesstils
- Receptes
- Māja un dārzs
- Hobiji
- Pašizziņa
- Citas ziņas
- Mīluļi
- Projekti
- Projekts “Saimnieko gudri”
- Projekts “Kultūras nesēji Zemgalē”
- Projekts “Redzi apslēpto”
- Atbalsts medijiem sabiedriski nozīmīga satura veidošanai un nacionālās kultūrtelpas stiprināšanai latviešu valodā
- Projekts “Rūpēsimies par vidi!”
- Projekts “Kur dzīvosim?”
- Projekts “Mediju kritika”